Title: Стратегический контроллинг предприятия, осуществляемый внешней организацией, в частности коммерческим банком, имеет главной целью оградить банк от некредитоспособного заемщика
Author: AIA
Last saved by: DGTU16
Company: 1
Document comments: Translated By Plaj

ЗАСТОСУВАННЯ МЕТОДІВ Т.СААТІ (ТЕОРІЇ НЕВИЗНАЧЕНОЇ МНОЖИНИ) ДЛЯ ОЦІНКИ ПЛАТОСПРОМОЖНОСТІ ПОЗИЧАЛЬНИКА
 
Андропова І.О.

Донецький Національний Технічний Університет, кафедра “Фінанси й банківська справа”

E-mail: androp@mail.com

ABSTRACT
I.O.Andropova “Method Th. Saaty for credit solvency estimate” Credit risks management is one of the basic components of banking. The success of banking as a whole depends on the risk management quality. The main elements of effective credit management are: carefully developed credit policy; qualitative management of a portfolio; an effective credits control and the personnel, well prepared for this work. One of the main components  of high-quality management of a credit portfolio is preliminary analysis of the credit and the solvency of the client. Development of the market relations caused the necessity of  essentially new approaches to the estimate of solvency and credit status of enterprises. The banks  apply great number of various methods of  credit rating with the certain system of factors. In given clause one of such techniques is considered (the method of Th.Saaty).

Управління кредитними ризиками є основним у банківській справі. Хоча спочатку банки тільки приймали депозити, вони швидко дозріли, ставши посередниками при передачі коштів, тим самим прийнявши на себе кредитні ризики. Кредит став “основою банківської справи і базисом, по якому судили про якість і про роботу банку”. Особливої уваги заслуговує процес управління кредитами, тому що від його якості залежить успіх роботи банку. Дослідження банкрутств банків усього світу свідчать про те, що основною причиною банкрутств стала низька якість активів (зазвичай кредитів). Багато банкірів і регулювальних органів вважають, що розуміння процесу управління кредитами є індикатором якості кредитного портфеля банку [2].
Хоча якість активів відображає якість управління, на нього впливають ще й інші фактори, такі як політика уряду, макроекономічні умови, форма власності банку, що, у свою чергу, впливає на упрівління. Але незважаючи на важливість зовнішнього впливу на якість активів банку, основним в аналізі кредитного портфеля банку і його фінансової звітності є оцінка процесу управління кредитами. Попередньою умовою створення сильного банку є створення ефективного процесу управління кредитами.
Ключовими елементами ефективного управління кредитами є: добре розвинуті кредитна політика і процедури; якісне управліня портфелем; ефективний контроль за кредитами; і, що найбільше важливо, - добре підготовлений для роботи в цій системі персонал. 
Прийняття ризиків - основа банківської справи. Банки мають успіх тоді, коли прийняті ними ризики розумні, контрольовані і знаходяться в межах їхніх фінансових можливостей і компетенції. Активи, в основному кредити, повинні бути досить ліквидними для того, щоб покрити будь-який відтік коштів, витрати і збитки і при цьому забезпечити прийнятний для акціонерів розмір прибутку. Досягнення цих цілей лежить в основі політики банку по прийняттю ризиків і управлінню ними. Добре кредитне керування забезпечує досягнення цілей національної політики, а саме: ефективний розподіл обмежених фінансових ресурсів з метою прискорення економічного зростанню і мінімізації збитків для економіки.
Оцінка платоспроможності фірми - потенційного клієнта банку, постійна проблема, з яким зіштовхуються підрозділи будь-якого банку, пов'язані з реалізацією його кредитної політики. На основі такої оцінки визначаються умови надання як короткострокового, так і особливо довгострокового кредитів банку.
Прагнучи запобыгти укладенню кредитної угоди з потенційно неплатоспроможним клієнтом, банк повинний піддати глибокому аналізу як фактичний фінансовий стан потенційного клієнта, так і перспективи зміни цього стану в умовах динамічного ринку, у якому функціонує клієнт. Такий аналіз являє собою власне кажучи “зовнішній контроллінг” стосовно фірми-клієнта банку.
Під платоспроможністю позичальника розуміють здатність його цілком і в термін розрахуватися по своїх боргових зобов'язаннях [3]. Задачі аналізу платоспроможності є також у визначенні ризику, що банк готовий узяти на себе, розміру кредиту, що може бути наданий у даних обставинах, і умов його надання. Усе це обумовлює необхідність не тільки оцінки платоспроможності клієнта за минулий період чи на яку-небудь дату, але і прогнозу його фінансової стійкості на перспективу. Об'єктивна оцінка фінансової стійкості позичальника й облік можливих ризиків по кредитних операціях дозволяють банку ефективно керувати кредитними ресурсами і діставати прибуток [4].
Застосовувані банками методи оцінки платоспроможності позичальника різні, але усі вони містять визначену систему фінансових коефіцієнтів. 
На підставі угруповання статей балансу аналізуються такі пропорції, як співвідношення довгострокової заборгованості і власних коштів, співвідношення стабільних власних ресурсів і суми активів, динаміка витрат і збитків у порівнянні з темпами зростання виробництва і т.д. Крім того, показники стану готівки оцінюються з урахуванням рівня розвитку підприємства, його рентабельності і якості, потреби в оборотних коштах. Останнє вивчається на основі показників швидкості обыгу залишків сировини і готової продукції на складі, а також термінів розрахунків з постачальниками [5].
Одним з найбільш точних і математично обґрунтованих способів систематизації розрахованих показників за даними поточної звітності — для цілей тактичного планування — і прогнозної — для цілей стратегічного планування є метод формування агрегованого показника кредитоспроможності фірми з використанням теорії нечіткої множини (метод Т. Сааті).
Розглянемо основні елементи теорії нечіткої множини [4].
Нехай U - повна множина, що охоплює всі об'єкти деякого класу. Нечітка підмножина F множини U, що надалі будемо називати нечіткою множиною, визначається через функцію приналежності μ_F (u) , u U. Ця функція відображає елементи u_i, множини U на множину речовинних чисел відрізка [0,1], що вказують ступінь приналежності кожного елемента нечіткій множині F.
Якщо повна множина U складається з кінцевого числа елементів u_i , i= 1, 2,..., п, то нечітку множину F можна представити наступному виді:
F = μ_F (u_1)/u_1 + μ_F (u_2)/u_2+ μ_F (u_3)/u_3+ … + μ_F (u_n)/u_n             (1),
де "+" означає не додавання, а, скоріше, об'єднання: символ "/" показує, що значення μ_F відноситься до елемента, що випливає за ним (а не означає діллення на u_i).
У випадку, якщо множина U є непреривною, F можна записати як інтеграл:
F =                                           (2)
Метод Т.Сааті
Метод Т. Сааті є одним з методів	побудови нечітких функцій.
Нехай дане чітка множина Х = (x_1, x_2, … , x_n), нечітка множина Y з функцією приналежності q_y(Х_i) = W_i, i=1, 2, ..., n.
Тепер можна побудувати матрицю А  = (a_ij) n×n, у якій a_ij показує, у скільки разів ступінь приналежності елемента i більше ступеня приналежності елемента j, тобто:
A_ij = W_i / W_j                     (3)
Нехай a_ij > 0, а тому що a_ij = 1/a_ji, тоді a_ij × a_jk  = а_ik , а_ii = 1 для всіх i, j, k.
Для нормованих W_i, тобто W_1 + W_2 + … + W_n = 1 можна скласти рівняння:
A × W = n × W                  (4)
Нехай дана квадратна матриця А = (а_ij) n × n. Якщо існує ненульовий вектор Х і речовинне значення g, такі, що виконується рівність А ×X = g ×X, тоді g -  власне значення матриці А, а Х — власний вектор.
У теорії лінійної алгебри доведена теорема:  є власним значенням матриці А тоді і тільки тоді, коли g — корінь характеристичного рівняння:
|А - gЕ | = 0               (5)
де Е — одинична матриця.
Для вищевказаного рівняння існує n коренів, в основному - комплексних.
З рівняння (4) і вищевказаного випливає, що n — власне значення матриці А, W — відповідний власний вектор, тоді можна довести, що n - єдине значення для даного власного вектора.
Нехай тепер для визначеності n -  максимальне власне значення, тоді з (4) випливає:
A× W = g_max × W                        (6)
де g_max -   максимальне власне значення.
Таким чином, функція приналежності будується так: будується матриця А, для неї відшукується g_max, потім виписується система лінійних рівнянь: А × W = g_max × W, потім W, нормуються, тобто поділяються на їхню суму. При цьому, якщо
 ≤ 0,1                (7)
тоді результати обчислень прийнятні.
Застосування цього методу для формування агрегованих показників платоспроможності.
Для застосування цього методу на практиці як матриця А використовується матриця парних порівнянь (отриманих експертним шляхом) вагомості для показників, що формують агрегований показник платоспроможності, що порівнюється з нормативним агрегованим показником платоспроможності для даного підприємства (середньогалузевим показником). Нормативний агрегований показник платоспроможності формується на базі відповідних складових його окремих нормативних показників фінансової стійкості й інших показників, що впливають на платоспроможність підприємства, тобто формалізованих показників керованості системи на підприємстві, ризиковості даного виду діяльності, ступеня професійності менеджерського персоналу на даному підприємстві, показника технологічності виробничої системи.
Матриця парних порівнянь складається за наступними принципами:
- при порівнянні вагомості показників виходять з 10-бальної системи;
- оцінки, отримані з одного боку від головної діагоналі матриці, повинні бути зворотніми оцінкам, що знаходяться з іншого боку від головної діагоналі;
- самі оцінки складаються виходячи з наступних принципів (табл. 1).
Таблица 1 - Оценки значимости показателей
Інтенсивність | Якісна оцінка | Пояснення
1 | Однакова значимість | Елементи рівні за значимістю
3 | Слабка значимість | Існують докази переваги одного елемента в порівнянні з іншим
5 | Істотна (сильна) значимість | Існують докази і логічні критерії, що підтверджують значимість
7 | Очевидна значимість | Існують переконливі докази значимості
9 | Абсолютна значимість | Цілком підтверджуються переваги одного елемента в порівнянні з іншим

Якщо значимість показника менше значимості порівнюваного з ним, то ставиться оцінка 1/W.
На основі експертних оцінок будується матриця парних порівнянь, для якої визначається максимальне власне значення, потім після виписування системи лінійних рівнянь визначається власний вектор і нормуються його компоненти. Після цього компоненти показують ваги різних показників у частках від одиниці. Тому агрегований показник визначається як сума добутків значень складових його показників на відповідні вагові коефіцієнти, визначені вищевказаним шляхом.
У випадку перебування значення агрегованого показника платоспроможності нижче нормативного рівня, необхідно проаналізувати значення окремих його складових. При цьому, якщо більш половини їхніх значень вище відповідних нормативних, то імовірність можливості банкрутства ще залишається досить незначною, хоча має велике значення те, які конкретно показники знаходяться нижче рівня нормативних, наприклад, рівень простроченої заборгованості. Тому для фінансових показників підприємств, що не пройшли по агрегированному критерію, ухвалення рішення про можливу його неспроможність залежить від кожного конкретного випадку і стану окремих систем фірми (у тому числі системи керування, технологічності, професійності кадрового складу, структури активів і пасивів, результатів більш детального аналізу складових окремих критеріїв).

ПЕРЕЛІК ПОСИЛАНЬ
1.	Закон України “Про банки та банківську діяльність”.
2.	Д. МакНотон “Укрепление руководства и повышение чувствительности к переменам”\ в 2 т. пер. с англ.\ Т.1\ Москва\ “Финансы и статистика”\ 1994г. – 322 стр.
3.	“Стратегия и тактика антикризисного управления фирмой” под ред. А.П.Градова и Б.И.Кузина \ Санкт – Петербург\ “Специальная литература” \ 1996 г. – 511стр.
4.	А. В .Андрейчиков, О.Н-Андрейчикова “Анализ, синтез, планирование решений в экономике”\ Москва\ “Финансы и статистика”\ 2000 г. – 368 стр.
5.	Ж. Матук “Финансовые системы Франции и других стран”\ В 2 т. пер с фр. Т.1 в 2 кн.\Кн.2 \Москва\ АО “Финстатинформ”\ 1994г. – 365стр.