Європейський Союз як один з напрямків регіональної інтеграції України  

Васильченко О. А.
Донецький Національний Технічний Університет
Кафедра Економіки та менеджменту
E-mail: vasylchenko@ukrtop.com

Abstract

Vasylchenko O. European Union as one of the vectors of the regional integration of Ukraine. Effective existence of Ukraine in the geoeconomic and geopolitical space requires its active cooperation with other states both on the global and regional levels. One of the contemporary existing vectors of regional integration of Ukraine into the world economic and political space, which is considered by the Ukrainian government as the most important, is the development of the relations of our country with the European Union. This article represents the main directions of the process of integration of Ukraine into the EU, as well as the criteria, to which Ukraine must correspond in order to be able to enter the EU. The author analyses the advantages and drawbacks of the membership in the European Union, and comparing them with the Ukrainian potential, makes conclusions about the necessity and possibility of the entrance of Ukraine into the EU in the near future.   

Якщо процеси глобалізації носять суперечливий характер і натикаються на певний опір ряду країн, які прагнуть зберегти свою культурну і соціальну ідентичність, то сучасний регіоналізм є саме тією формою, яка здатна поєднати глобальні тенденції із соціокультурним розвитком кожної країни. Середні і малі держави, маючи спільні регіональні інтереси, можуть консолідувати свої зусилля з метою їх захисту перед дією глобальних сил, не втрачаючи при цьому свого самобуття, хоча й поступаючись часткою суверенітету.

Ефективне існування України у геоекономічному і геополітичному середовищі передбачає активну її взаємодію з іншими державами перш над усе на регіональному рівні. Цей вид інтеграції є необхідною складовою і лежить в основі інтеграції країни у світовий простір. Бо реалізуючи активну зовнішньоекономічну політику саме на регіональному рівні Україна, взаємодіє з країнами, які зацікавлені у співробітництві з нею, налагоджує взаємовигідні економічні і політичні зв’язки, так би мовити, з безпосередніми сусідами, на правах рівного партнера. Це забезпечує захист політичної і економічної безпеки України, відповідність зовнішньоекономічної політики її національним інтересам; підвищує авторитет України і закріплює її положення на світовій арені.    
 
Україна має все необхідне для включення її у процеси регіоналізації міжнародного співробітництва. Безумовно, це, перед усім, її вигідне геоекономічне положення (яке надає їй важливу роль транзитної країни між Європою і Євразією). Україна займає велику територію на південному-сході Європи; має вихід до Азовського і Чорного морів, знаходиться на схрещенні торгових шляхів: з півночі Європи – на південь, на азіатський і африканський континенти, в арабський світ, а також з заходу, з країн Європейського Союзу, на схід, у країни Азіатсько-Тихоокеанського регіону; має сухопутний і морський кордон з великою кількістю сусідів. По-друге, Україна має досить значний економічний потенціал (збільшення якого у 2000-2001 рр. отримало нового поштовху), що дозволяє їй бути активним експортером і імпортером товарів, давальницької сировини і послуг. 

Одним з існуючих на сьогодні напрямків регіональної інтеграції України у світовий економічний і політичний простір є розвиток відносин нашої країни з Європейським Союзом (ЄС).

Європейський союз, який включає 15 держав, займає унікальне місце серед міжнародних організацій. Це організація, яка в процесі свого розвитку досягла високого рівня політичної інтеграції, уніфікації права, економічного співробітництва, соціального забезпечення та культурного розвитку. Власне кажучи, навіть віднесення ЄС до міжнародних організацій є досить спірним. Більшість аналітиків вважають, що мова йде про зовсім специфічне утворення, яке має особливу правову природу. Сама назва “Європейський союз” офіційно закріплена лише у 1992 р. Існуюча до цього назва “Європейське співробітництво”, в свою чергу, використовувалась для сукупного позначення трьох структур – створеного у відповідності з Паризьким договором 1951 р. Європейського об’єднання вугілля і сталі (ЄОВС), а також Європейського економічного співробітництва (ЄЕС) і Європейського співробітництва по атомній енергетиці (Євратом), утворених у відповідності до двох Римських договорів 1957 р. 
	Як відомо, у рамках ЄС здійснюється інтеграція країн, що приймають в ній участь – їх поступове зближення через передачу все більш ширших повноважень у регулюванні суспільного життя на рівень всього об’єднання (співробітництва), яке у зростаючому ступені набуває риси цілісності і спроможність до самостійного функціонування. Об’єктивною основою цього процесу є посилення інтернаціоналізації економіки, і він зорієнтований на формування певного наднаціонального (наддержавного утворення), яке  могло б “замінити” існуючі державні структури (хоча у практичному плані така перспектива і уявляється досить віддаленою, якщо взагалі реальною). 
	Головною сферою інтеграційного розвитку в рамках ЄС була і залишається економіка. В цьому плані центральною задачею є формування уніфікованого економічного простору, в якому всі діючі особи, як фізичні, так і юридичні, були б поставлені в усіх країнах ЄС у рівні умови незалежно від своєї національно-державної належності. 
	Цей традиційний напрям інтеграційного розвитку поступово доповнюється наданням співтовариству компетенцій у нових галузях – охорона здоров’я, транспорт, телекомунікації, енергопостачання, індустріальна політика, освіта, культура, охорона навколишнього середовища, наукові дослідження і розвиток технологій, соціальна політика, співробітництво і взаємодія у галузі судової практики і внутрішніх справ, а також у галузі зовнішньої політики і політики безпеки.
	ЄС набуло характер самостійно діючої особи на міжнародній арені. Це виявляється і в ООН, і на багатьох міжнародних конференціях і переговорах, і у зв’язку з різноманітними проблемними міжнародно-політичними ситуаціями.
	Союз проводить вельми активну політику по відношенню до країн “третього світу”; по лінії ЄС надається допомога пострадянським країнам (Програма економічної реконструкції у відношенні до країн  Центральної і Східної Європи (PHARE) і Програма технічної допомоги країнам СНД (TACIS)).     

Проголошення незалежності України Європейський Союз визнав однією з головних подій в Європі за останнє десятиріччя [1, 53]. Саме тому держави-члени ЄС у спільній позиції в листопаді 1994 року чітко висловили свій намір підтримувати незалежність, територіальну цілісність і суверенітет України, а пізніше підтвердили це в грудні 1996 року в Плані дій для України, який став політичним сигналом ЄС на підтримку бажання України інтегруватися до європейських структур.

Згідно з програмою діяльності Кабінету Міністрів України “Реформи заради добробуту” інтеграція України до Європейського Союзу є стратегічною ціллю Урядової політики України [2, 3]. У цій програмі зазначено, що Україна орієнтується на діючу в провідних Європейських країнах модель соціально-економічних відносин та забезпечення належного добробуту своїх громадян. Поглиблення європейської інтеграції та розширення Європейського Союзу, його безпосереднє наближення до кордонів України (мається на увазі очікуваний у найближчі роки вступ до Європейського Союзу Польщі та Угорщини) створює додаткові передумови для активізації її участі в інтеграційних процесах, адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, що є одним з важливих інструментів створення в Україні цивілізованої правової системи. 

11 червня 1998 року Президент України Л. Кучма підписав Указ № 615/98 “Про затвердження Стратегії інтеграції України до Європейського Союзу”[3]. Ця Стратегія визначає основні напрями співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС).

Українська стратегія інтеграції до ЄС визначає пріоритетні напрямки дії державної виконавчої влади на період з 1998 по 2007 рр. На протязі цього часу слід створити передумови, необхідні для отримання Україною статусу повноправного члена Європейського Союзу.
Згідно вищезазначеної стратегії основні напрями інтеграційного процесу України до ЄС такі [3]:
1.	Адаптація законодавства України до законодавства ЄС, забезпечення прав людини
2.	Економічна інтеграція та розвиток торговельних відносин між Україною і ЄС
3.	Інтеграція України до ЄС у контексті загальноєвропейської безпеки
4.	Політична консолідація та зміцнення демократії
5.	Адаптація соціальної політики України до стандартів ЄС
6.	Культурно-освітня і науково-технічна інтеграція
7.	Регіональна інтеграція України
8.	Галузева співпраця
9.	Співробітництво в галузі охорони довкілля
	
Успіх реформ, поглиблення політичного діалогу і розширення практичного співробітництва у правовій сфері, зовнішній політиці та безпеці покликані гарантувати прискорення інтеграційних процесів. Головним завданням сучасного етапу є створення належної бази для набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та формування в суспільстві стійкої проєвропейської більшості.
	
Критеріями досягнення зазначеної стратегічної цілі згідно зазначеної програми є [2, 3]:
•	Прискорене набуття Україною членства в Світовій організації торгівлі (згідно з деякими підрахунками, Україна зможе приєднатися до СОТ вже наприкінці 2002 – на початку 2003 року [4, 5]), налагодження співробітництва з Європейською асоціацією вільної торгівлі, започаткування переговорів з питань створення зони вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом;
•	Визнання України країною з ринковою економікою.
	
Крім визначених вище критеріїв, які Україна повинна виконати, щоб мати змогу вступити до ЄС, Європейський Союз встановлює також такі вимоги до країн - претенденток на вступ [5, 22]:
1)	стабільність функціонування національних інститутів, що забезпечують демократію, верховенство закону, права людини і захист інтересів національних меншостей;
2)	наявність сформованої і діючою ринкової економіки;
3)	здатність конкурувати і витримати натиск ринкових сил на внутрішньому ринку Євросоюзу;
4)	готовність прийняти на себе у повному обсязі зобов’язання, пов’язанні зі вступом у ЄС. 
Зрозуміло, що на нинішньому етапі Україна поки що не відповідає вимогам ЄС до його членів і співробітничає з Євросоюзом на партнерській основі - перший рівень співробітництва, за яким повинні бути послідовно реалізовані такі етапи поступового включення в ЄС: установлення режиму найбільшого сприяння, створення зони вільної торгівлі, митний союз, асоційоване членство, повноправне членство. 
Говорити про вступ України до ЄС можна буде лише через 10, якщо не через 20 років [6, 14]. Оцінюючи перспективи України щодо реалізації її “глобального замислу” – інтеграції в Європу, слід наголосити, що наздогнати й випередити Європу Україна не зможе. Це факт (За песимістичними оцінками Україна зможе наздогнати розвинуті індустріальні країни за існуючим рівнем виробництва лише у 2086 році [7,25], але ж передові індустріальні країни також не будуть стояти на місці). 
Крім того, навіть якби за переліченими раніше критеріями країна була б вже готова до вступу до Євросоюзу, вона спочатку повинна була б провести всеукраїнський референдум, і тільки в разі згоди більшості населення на інтеграцію до ЄС могла б реалізувати цю мету. Але, попри офіційно проголошену позицію України про європейський вектор розвитку, в суспільстві триває дискусія з цього приводу, немає необхідного одноголосного волевиявлення різних політичних сил на його користь. Готовність більшості населення України стати на “шлях до Європи”, який було обрано політичним керівництвом держави, викликає певні сумніви. Європейський  вибір був зроблений не населенням України; в країні не існує руху за Європу. Населення Західної України відчуває себе часткою Європи, в той час, коли більшість мешканців Східної і Південної України бажають, щоб Україна разом з Росією і Білоруссю стала часткою (східно-) слов’янського співтовариства [8, 77]. По суті “Європейська інтеграція” є політикою перш за все українського уряду. Тому виникає питання, наскільки реальним є досягнення стратегічної цілі зовнішньої політики – інтеграції з Західною Європою – курс на яку взяв офіційний Київ. Однак референдум по цьому питанню залишається справою вельми віддаленого майбутнього доти, поки ЄС відмовляє Україні у конкретній європейській перспективі.

Переважний настрій політичних еліт України відносно інтеграції до ЄС межує з міфотворчістю про свободи і багатства цього блоку, до яких еліти розраховують одержати доступ після вступу до ЄС  для рішення своїх проблем; про те, що позиція могутності народжує масу можливостей для позитивного сприяння менш розвинутим країнам [5, 26]. Існує надія, що створення зони вільної торгівлі з ЄС, вступ України до Світової організації торгівлі дасть змогу модернізувати національну економіку, підвищити ефективність використання ресурсів, сформувати сучасні сектори виробництва і торгівлі та розширити ринки збуту українських товарів і послуг. Це сприятиме отриманню додаткових інвестицій, створенню нових робочих місць, впровадження прогресивних наукових розробок та технологій [2, 3]. 

Насправді ж, приєднання до ЄС вимагає від країн поступок певної частини їх свобод і національних інтересів. 

Рівень протекціонізму у країн Східної Європи значно вище ніж в ЄС, але при приєднанні їх господарства залишаються фактично без яких-небудь попередніх захисних бар’єрів перед вельми конкурентоспроможними товарами і послугами Євросоюзу, і для того, щоб вижити, підприємствам цих країн буде потрібна всеохоплююча структурна і організаційна перебудова економіки. Безумовно, ЄС надає фінансову допомогу країнам-учасницям, але можливості країн-донорів не нескінченні, і країнам, які вже зараз планують приєднатися до ЄС прийдеться покладатися на власні сили. Причому, як джерело додаткового доходу їм підказуються реформи системи пенсій і соціального забезпечення, налогової системи і підвищення цін місцевого продовольства на 30-80%, тобто до внутрішнього рівня цін ЄС [5, 27].   
Дійсно, після приєднання до ЄС для претендентів (Болгарії, Угорщини, Кіпру, Латвії, Литви, Польщі, Румунії, Словаччини, Словенії, Чехії, Естонії) стануть остаточно відкритими ринки Євросоюзу. Однак, скористатися цією відкритістю зможуть перш за все аграрні експортери. Імпорт промислової продукції країн, які зараз  претендують на вступ до Євросоюзу, вже зараз практично  безмитний і від вступу можна очікувати лише збільшення жорсткості регулювання виробництва за новими, західноєвропейськими правилами конкуренції, а також за технічними стандартами і нормами захисту споживачів.    

Адаптацію країн, що зараз збираються приєдналися до ЄС, до нових умов ускладнює те, що цього разу Євросоюз схильний приєднати нових членів виключно на своїх необговорюваних і нерівноправних умовах:
1)	від нинішніх претендентів вимагається стовідсоткове і безумовне виконання вимог ЄС, який отримує абсолютний пріоритет над їх національним правом аж до прямого втручання; 
2)	до існуючих претендентів застосовується єдиний і стандартний підхід, який не враховує їх національної специфіки;
3)	Євросоюз залишає за собою право на обмеження у допуску визначених раніше країн до певних аспектів свої прав і свобод. Це, наприклад, стосується свободи пересування робочої сили.

З огляду на все це перспективи бути приєднаними до ЄС стають вже не такими безхмарними, як це здавалося раніше. 

Приєднуватися до Євросоюзу доцільно коли в країні є розвинуті наукомісткі виробництва, достатньо високий рівень наповнення вітчизняними товарами свого ринку, і виробляється конкурентоспроможна на зовнішньому ринку продукція. 
	На Україні ж за роки реформ було втрачено більш ніж 75% економічного потенціалу країни і на сьогодні 90% ринку заповнено імпортними товарами [9, 3].    
Внаслідок обмеженості інвестицій і інновацій та соціально-культурної несумісності з вимогами світових ринків в Україні спостерігається низька конкурентоспроможність, технологічне відставання різних галузей господарювання від більш розвинутих структур зарубіжних суперників.     Україні потрібен не один рік щоб вийти на стійкі темпи економічного зростання. Багато секторів промисловості і послуг знаходяться на етапі становлення. Тому їх треба захистити від зовнішньої конкуренції, а для цього – обмежити доступ на український ринок іноземних постачальників, а не відкривати ринки для товарів країн ЄС. 

Отже, поки економіка України не стабілізується і вийде зі стадії становлення, поки українські виробники не зможуть гідно представити Україну на ринках ЄС не тільки цей економічний блок не схоче бачити Україну у своєму складі, але й для самої неї до цього часу взагалі не має сенсу приєднуватися до Європейського Союзу (навіть, якби ЄС на це погодився). Бо це несе Україні на існуючому етапі економічного розвитку небезпеку її незалежності і прогресивному розвитку, а в перспективі – її національним інтересам і державності бо у рамках Європейського Союзу національна самовизначеність країн притуплюється, і вже країна, в більшості випадків, втрачає своє “я”, виступаючи на світовій арені як “член ЄС”, а не як самостійна держава.       

Інтеграція України у “європейські структури” є процесом, який неможливо розглядати у відриві від розвитку зв’язків ЄС з Росією. Росія не може – і не бажає – бути інтегрованою у Європейський Союз. На сьогодні у російському суспільстві спостерігається оновлення тенденції до охолодження відносин з Західною Європою, яка замінила період відкритості назустріч Заходу, що наступив після краху ізоляціоністського комуністичного режиму. Для ЄС таке положення означає загублення того потенціалу, який притаманний процесу зближення.
 	ЄС може набути привабливості для Росії тільки тоді, коли він буде сприйматися Росією як дещо самостійне і цілісне, тобто при умові емансипації від США.
	Росія бажає бути партнером, а не членом ЄС. Російський уряд не готовий для делегування національного суверенітету на наднаціональний рівень, що є необхідною передумовою членства в Європейському Союзі. Росія бажає зберегти за собою право на самостійне визначення своєї внутрішньої і зовнішньої політики [10, 79]. 
	Тоді як для забезпечення своїх національних інтересів для Російської Федерації не потрібна інтеграція у багатонаціональний союз, середні і невеликі держави у Європі зможуть затвердити своє місце у процесі глобалізації лише спільними зусиллями; інтеграція у Європейський Союз відповідає їх національним інтересам. Чи відноситься до цих держав Україна?
	Наприклад, за територією (604 тис. кв. км) Україна перевищує навіть найбільшу країну Європи – Францію (551 тис. кв. км) [11, 218]. 
19 січня 2000 року у Києві відбувся Міжнародний круглий стіл по темі “Україна між Росією та Заходом”, у якому прийняли участь посли США, Канади, Росії, Франції і Германії, а також представники українського та російського урядів [10, 85]. Під час цієї зустрічі обговорювалося питання “великої Європи” і місце в ній України. Сама ідея “великої Європи” не нова. Вираз “нероздільна велика Європа” вперше було використано у 1999 році - під час святкування 50-річчя Ради Європи [8, 84]. Зараз термін “велика Європа” вже увійшов у офіційну мову Ради Європи, і в рамках цієї організації концепція “великої Європи” вже формально стала реальністю. Відповідно до цієї концепції норми Ради Європи є діючими від Лісабону до Владивостока, незалежно від будь-яких обмовок стосовно їх використання. Ідея “великої Європи” виникла як компроміс між бажанням ЄС і Росії створити об’єднану Європу без розділових ліній, з одного боку, і між неможливістю (через розміри) і небажанням Росії інтегруватися до Європейського Союзу, з іншого. У цілях політичної ефективності стратегічна концепція “великої Європи” була визначена в інституційному плані як Конфедерація Європейського Союзу і Російської Федерації, яка дасть змогу сформувати нове біполярне “Європейське Співтовариство”, в якому Російська Федерація і Європейський Союз під дахом наднаціональних інституційних структур зберегли б статус суверенних суб’єктів міжнародного права.
Концепція “великої Європи”, власно, концепція “Європейської конфедерації”, сприятиме консолідації ЄС і одночасно дасть змогу включити Росію і Україну в процес європейської інтеграції. “Європейська конфедерація” відкрила б перед Україною можливість повноцінного і повноважного членства у складі спільної європейської надструктури, що могло б стати рішенням проблеми на перехідний період, який потрібен країні, щоб створити необхідні передмови для членства в Європейському Союзі, до якого вона прагне, або доки в цьому їй відмовляє ЄС. Реальна є також перспектива довгострокового членства України в “Європейській конфедерації” у якості “третього партнера союзу”, а саме, у тому випадку, якщо політична еліта України повністю усвідомить той факт, що членство у Європейському Союзі пов’язано з неминучою вимогою делегування частки отриманого лише 10 років тому національного суверенітету на рівень наднаціональних органів ЄС. Цей прихований підтекст “європейського вибору” України не став предметом дискусії у суспільстві у зв’язку з європейською інтеграцією України – не кажучи вже про офіційні заяви. 
Під час проведення Міжнародного круглого столу, про який йшла мова раніше, посол США С. Пайфер поставив під сумнів саме питання необхідності для України вибору між Росією і Заходом. З американської точки зору “…місце таких країн як Україна і Росія, -  у  “європейській архітектоніці”, що динамічно розвивається”[10, 85].
Створення Європейської конфедерації дозволило б Україні зайняти своє місце в Європі, те місце, яке було б прийнято не тільки ззовні, але й в самій країні.

З огляду на все вище сказане, можливо, ідеї деяких політологів, що Україні потрібно не прямувати до Європи, а будувати її у себе [8, 86], здаються не такими й зухвалими. Справді, чи для того у 1991 році проголошувалася незалежність України, щоб через 30-40 років нею знов хоча б й частково поступатися на користь наднаціональним інституціям ЄС?     

перелік посилань

1.	Литвин В. Зовнішня політика України: 1990-2000./Віче, 2000, № 12 (105), стор. 13-66.
2.	Програма діяльності Кабінету Міністрів України “Реформи заради добробуту”/ Урядовий Кур’єр, 2000, 15 березня (№ 47), стор. 3-6.
3.	http://liga.ua/laws
4.	Осташ І. Вступление во ВТО: задачи и перспективы/Голос Украины, 20 липня 2001 р., № 127 (2627), стор. 5.
5.	Иванов И. Расширение Евросоюза: сценарий, проблемы, последствия /Мировая экономика и международные отношения, 1998, № 9, стр. 22-33.
6.	Стратегічні аспекти економічного співробітництва країн Балто-Чорноморського регіону (Матеріали круглого столу, проведеного Інститутом трансформації суспільства та Польським Інститутом у Києві 1 грудня 2000 року)/Економічний часопис, 2001, № 2, стор. 3-18.
7.	Колодко Г. Глобализация и сближение уровней экономического развития: от спада к росту в странах с переходной экономикой/ Вопросы экономики, 2000, № 10, с. 4-26.
8.	Шнайдер-Детерс В. Европейская перспектива Украины: полноправное членство или добрососедство?/ Політична думка, 2000, № 2 (19), стор. 77-87.
9.	Павловський М. Вступление во ВТО: кому – выгода, кому – угроза / Голос Украины, 26  липня 2001 р., № 131(2631), стор. 3.
10.	Шнайдер-Детерс В. К конкретизации концепции “Большой Европы”/ Політична думка, 2000, № 3-4 (20), стор. 78-87.
11.	Лаппо Г.М. Страны и народы: Научно-популярное географическо-этнографическое издание в 20-ти т. Советский Союз. Республики. Белоруссия. Украина. Молдавия. - М.: Мысль, 1984.- 349 с.